KÄSIKIVILLÄ JAUHAMINEN JA PUURONKEITTO
Suomalaiset käsikivet ovat pyöritettävää
mallia. Yleensä niihin turvauduttiin, kun uutisviljasta
piti saada ensimmäiset puurukset eikä pitkälle
myllymatkalle ollut aikaa lähteä - isommat viljaerät
jauhatettiin myllyssä. Käsikivet ovat muutamien muiden
työ- ja tarvekalujen (kuten suksien, yksipuisen ruuhen,
ongenkoukun ja sirpin) tavoin pysyneet perusperiaatteeltaan muuttumattomina
vuosisatoja.
Käsikivillä jauhaminen on ollut
koko maassa naisten, erityisesti talon nuorten naisten kuten
miniöiden ja piikojen työtä, jota tehtiin talon
porstuassa tai aitassa. H.G. Porthan kertoo v. 1760: "Ei
vain ennen vanhaan, vaan monilla seuduilla vieläkin naisten
on pakko myllyjen puutteessa vääntää jauhinkiviä
sekä siten pienentää kaikki kulutettava vilja".
Joutopäivillä 1977 käsikiviä
ei kuitenkaan pyörittänyt sen paremmin piika kuin miniäkään,
vaan jauhatusnäytöksestä vastasi perinnemestari
Akseli Kaunonen. Jauhetuista jauhoista keitettiin museon sahtijuhlassa
puuro, joka lopuksi syötiin vanhaan tapaan. Käsikiviä
pyöritettiin ja uutispuuroa syötiin myös vuoden
1983 Joutopäivillä talomuseolla pidetyssä Puhdepirtissä.
Veteenkeitetty puuro on viljaruokana vanhempi
kuin leipä. Puuro maustettiin voisilmällä ja maidon
puutteessa ryypättiin sen seurana kaljaa.
TUOHITYÖT;
virsut ja kontit
Tuohityöt ovat taitoa ja näppäryyttä
vaativia puhdetöitä; enimmäkseen tuohesta on tehty
käyttöesineitä. Joutopäivillä tuohivirsuja
ja -kontteja on tehty näytösluontoisesti lukion Puhdetyöpirteissä
vuosina 1977 ja 1979.
![](kuvat/tuohi.jpg) |
Emäntä Mäkinen Rusilasta
valmistaa tuohivirsua kotiseutujuhlassa Pärnämäen
Maapirtillä v. 1958.
Kuva: Joel Vasenius |
Virsut ovat tavalliset sekä naisten
että miesten käyttöjalkineet. Ne oli mahdollista
tehdä joko "suoralla lestillä" tai "parivirsuiksi"
eli kummallekin jalalle omansa, sillä virsut tehtiin vinokuteisiksi.
Varrellisia tuohijalkineita nimitettiin Satakunnassa ja Hämeessä
tuohisaappaiksi - niissä varret saattoivat olla puolipitkät
tai aivan lyhyet, jolloin ne tavallisesti olivat myös edestä
avonaiset. Virsut olivat hyvät jalkineet esimerkiksi nuottaa
vedettäessä tai pyykkiä pestessä. Virsut
kuluivat nopeasti loppuun, mutta taitava mies teki uuden parin
jopa tunnissa. Virsuja käytettiin yleisesti sisämaassa
vielä 1800-luvun lopulla muiden kenkien rinnalla.
Tuohikontti, selässä kannettava
tasaleveistä tuohisuikaleista kudottu läpällä
varustettu kotelo, on vanhaa perua; sillä on vastineensa
samojedin kielessä asti. Keski-Suomesta 1500-1600 -luvulla
muuttaneet metsäsuomalaiset tekivät kontin tunnetuksi
Norjassa ja Ruotsissa. Kontissa kannettiin kotiin marjat, riista
ja kalansaaliit ja myös eväät kulkivat kätevästi
mukana kontissa. Kontti oli hyvä vaikkakin hieman epämukava
kantoväline; sen sileä pinta oli helppo puhdistaa,
sisältö pysyi kontin ilmavuuden vuoksi ummehtumattomana
eikä kastunut sateella.
1977 virsuja valmisti lukion puhdetyöpirtissä
Tuohi-Taavetti eli Taavetti Honkasalo Joutsan Pappisen kylän
Tammimäestä. Lauri Pylväläinen Mieskonmäestä
esitteli tuohikontin ja rysän valmistusta.
PETTU
Korvikeravinto oli suomalaisille tuttua
vielä 1800-luvun alkupuolellakin; tällöin yli
puolet maamme väestöistä joutui turvautumaan säännöllisesti
korvikeravintoon. Katovuodet ja niiden mukanaan tuomat taudit
ja nälkä olivat vanhastaan pakottaneet ihmiset hankkimaan
leivänjatkeensa luonnosta. Mittavia katovuosia Suomessa
olivat Suuri nälkä v. 1542-45, Olkivuodet 1601-02,
Isot kuolovuodet 1695-97 ja Nälkävuodet 1867-68.
Ainekset korvikeleipään saatiin
joko luonnonkasveista tai sellaisista viljeltyjen kasvien osista,
joita normaalioloissa pidettiin ihmisruoaksi kelpaamattomina.
Tunnetuinta hätäleipää
oli pettu. Sen aines oli männyn eli petäjän jälttä,
jota alettiin kerätä alkukesästä nilan irtautumisen
aikaan. Kaadetun puun kuori piirrettiin koko mitaltaan veitsellä
n. kyynärän pituisiin vyöhykkeisiin, ja sitä
kiskottiin irti katajaisella nylkimellä. Levyt kuivattiin
kesällä auringossa, minkä jälkeen ne paahdettiin
ruskeiksi uunin lämmössä. Ennen kuivattamista
kaarna ja oksanreikiin kihonnut pihka koputeltiin irti. Pettu
voitiin myös ennen paistamista keittää pehmeäksi
ja musertaa syyt pieksemällä ne puunuijalla. Yhdestä
isosta puusta n. 5-6 kiloa pettua.
Suurimmassa puutteessa tehtiin silkkoa
pelkistä pettujauhoista. Tavallisimmin kostutetut pettujauhot
lisättiin vähistä jauhoista alustettuun taikinajuureen,
jolloin tuloksena oli eräänlaista sekaleipää.
Petun yleisyys leivänkorvikkeena selittyy
sillä, että aineksia pettuleipään on kaikkina
aikoina riittävästi saatavissa, ja ravintoarvoltaan
pettuleipä sisälsi n. 40 % ihmisravinnoksi kelpaavia
aineita. Vehkaleipä, toinen yleinen hätäleipä,
valmistettiin suovehkan juurista. Muita hätäleipiä
olivat marjaleipä (taikinaa jatkettiin mustikoilla tai puolukoilla),
suolaleipä (taikinaan lisättiin suolaheinää),
jäkäläleipä, herneleipä, kerta- ja akanaleipä
(taikinaan lisättiin puintijätteitä) sekä
olkileipä, joka oli ravintona jokseenkin kelvotonta ja suolistolle
vaarallista.
Joutopäivillä männyn jälsikerroksesta
tehtävää pettuleipää valmistettiin ja
maistatettiin v. 1992. Leipojana toimi hämeenkyröläinen
Selma Suikka, jonka leipäresepti oli pula-ajalta 1917-18.
Siinä hienoksi jauhettuihin pettujauhoihin ei lisätty
juuri mitään aineksia.
KÖYDENTEKO
Köysi on tavallisesti kolmisäikeinen
punos, jonka jokainen säie on kierretty useasta langasta.
Köysitarpeiksi ovat kelvanneet lähes kaikki sitkeähköt
ainekset:
Tuohiköysi oli kevyttä, se ei
vettynyt eikä hangannut käsiä, ja niinpä
se soveltuikin hyvin nuotanvetoon. Se oli myös erittäin
kestävää. Myös siankarva oli kestävää
köysiainesta. Vettähylkivän ominaisuutensa vuoksi
sitä käytettiin niinikään nuottaköysiin.
Punomisvaiheessa siankarvaan sekoitettiin jouhia.
Niiniköysi oli pehmeää,
ja sitä valmistettiin mm. vasikan kytkyimiksi ja lehmän
talutusköydeksi.
Josefiina Järvinen esitteli köydentekoa
Joutopäivien kyläkisoissa talomuseolla v. 1975.
PYYKINPESU
Pyykinpesu on kuulunut naisten töihin.
Iso pyykki pestiin muutaman kerran vuodessa; nokisen riihityksen
jälkeen, sekä joulun ja juhannuksen edellä. Vaatteita
pestiin yleisesti koivuntuhkasta valmistetulla lipeällä.
Yksinkertaisin tapa valmistaa lipeää
oli valella tiinun pohjalle laitettua tuhkapussia kuumalla vedellä
tai kiehauttaa kepin varassa riippuvaa tuhkapussia vesipadassa.
Puhtaampi ja väkevämpi lipeäliuos saatiin laittamalla
isohkon astian pohjalle olkia, niiden päälle paksu
kerros tuhkaa ja valelemalla sitä kuumalla vedellä.
Neste juoksutettiin astian alareunassa olevasta reiästä
toiseen astiaan.
Saippuaa valmistettiin teuraseläinten
talista ja muista teurasjätteistä. Suolatut ainekset
laitettiin isoon pataan ja keitettiin väkevässä
lipeäliemessä vellimäiseksi seokseksi, joka kaadettiin
pesupunkkaan jäähtymään. Astian pintaan hyytynyt
saippuakerros leikattiin paloiksi, jotka nostettiin laudalle
kuivumaan. Mustalla pohjaliemellä, suovalla, pestiin lattioita,
mattoja ja karkeita vaatteita.
Pyykinpesussa vaatteet liotettiin, hierottiin
kahteen kertaan saippualla ja lipeävedellä sekä
haudottiin moneen kertaan kuumalla vedellä. Hautomisen jälkeen
vaatteet huuhdottiin ja hakattiin voimakkaasti pesukartulla,
noin puolimetrisellä kädensijallisella puunuijalla,
jossa oli litteä, leveähkö lapa. Työ tehtiin
rannassa, kaivon tai lähteen vieressä.
Lipeäkäsittely olisi ollut värillisille
ja villavaatteille liian kuluttava. Sen sijaan niihin hierottiin
saippuaa, huuhdottiin ja laitettiin kuivumaan. Pesty ja käsin
puserrettu pyykki laitettiin kuivumaan nurmikolle, aidalle tai
puiden oksille.
Pestyt liinavaatteet silitettiin kaulaamalla;
kostea vaate käärittiin kankaan sisään pyöreän
puisen kaulaustukin ympärille, ja sitä työnnettiin
kaulauslaudalla penkin tai matalan pöydän päällä,
kunnes vaate oli silinnyt. Kaulauslautaa ja -tukkia on Suomessa
käytetty jo 1600-luvulla. Vajaan metrin mittainen leveä
kaulauslauta oli usein koristeltu erilaisin kuvioin, nimikirjaimin
ja vuosiluvuin, ja se oli suosittu lahja sulhaselta morsiamelle.
Liinavaatteita silitettiin koneellisesti
mankelilla, jossa vaatteet kulkevat kahden puristavan telan välitse
tai kierivät alustallaan raskaan painon alla puutelalle
käärittynä. Suomessa mankelit yleistyivät
1800-luvun loppupuolella.
Joutopäivillä tutustuttiin entisajan
pyykinpesuun Josefiina Järvisen johdolla kyläkisoissa
vuonna 1975 ja Illansuu talomuseolla -tapahtumassa vuonna 1987.
Tällöin saippuaa keittivät siansuolista, suolasta
ja lipeästä Tyyne Rossi ja Saima Hämäläinen.
Pyykkiä pesivät Eila Kuisma ja Eila Hirvimäki.
PELLAVANKÄSITTELY
Pellava on vanhimpia ihmiskunnan hyötykasveja.
Suomalaiset tunsivat pellavan jo nuoremmalla rautakaudella, ja
1600-1700-luvulla pellava oli Etelä-Suomen talonpoikien
tärkeimpiä kauppa-artikkeleita.
Kotikutoinen pellavakangas jakautui langan
laadun mukaan karkeammasta hienompaan. Puhekielessä eriarvoisilla
kuiduilla, karkeammalla ja hienommalla langalla ja karhea- tai
sileäpintaisella kankaalla oli omat nimityksensä; karheinta
pellavakangasta oli Savossa ja Karjalassa tunnettu, loukunalustöpystä
kehrätystä rosoisesta langasta valmistettu kaksiniitinen
piikko, jota voitiin käyttää vain mm. miesten
heinähousuihin ja -takkeihin ja naisten "kivijalkapaitojen"
helmukseen. Karkein neliniitinen kangas oli säkkikangasta.
Kaksiniitinen koko- tai puolipellavainen
kangas oli palttinaa, ja sitä käytettiin juhlapaitoihin,
huntuihin, esiliinoihin ja muuhun ns. parempaan käyttöön.
Aivina oli hienoista langoista neliniitiseksi kudottua pellava-
tai hamppukangasta, jossa loimi oli aina pellavaa.
Pellavankäsittely oli monivaiheista
ja aikaavievää naisille kuuluvaa työtä. Pellavat
nyhdettiin maasta syksyllä, ja ne asetettiin pioina ristikolle
kasoiksi. Siemenkodat eli sylkyt otettiin talteen kuivattamalla
pellavia riihen lattialla ja varstalla tappamalla. Seuraava vaihe
oli riipiminen, joka tapahtui rohkan, penkkiin kiinnitettyjen
metallipiikkien avulla. Kaksi riipijää asettui penkille
vastatusten ja teki työtään vuorotahdissa. Nuput
putoilivat penkin alle laitetulle vaatteelle. rohkaa vanhempi
keino oli hakata sylkyt irti nuijimalla tai varstalla puiden.
Pellavan varsien sitkeät kuidut irrotettiin
liottamalla. Tämä työvaihe voitiin toteuttaa kahdella
tavalla:
Nurmiliotuksessa pellavat levitettiin syksyllä
nurmelle, jossa ne lojuivat syyssateiden ja kasteen armoilla
kolmesta neljään viikkoa.
Vesiliotuksessa oljella lyhteiksi sidotut
pellavat upotettiin järviveteen, mutapohjaisessa paikassa
jonkin tilapäisen alustan varaan ja peitettiin rangoilla
ja niiden päälle asetetuilla painoilla. Liotusaika,
joka vaihteli veden lämpimyyden mukaan oli yhdestä
kolmeen viikkoa.
Liotuksen jälkeen pellavat kuivatettiin
hajalle levitettyinä, jonka jälkeen ne sidottiin lyhteiksi
ja koottiin riihen parsille tai saunan lauteille. Keskisuomalainen
ja pohjalainen tapa oli myös nostaa liotetut pellavat pioina
aidalle tai haasialle kuivumaan.
Pellavan muokkaus oli loukuttamista, lihtaamista,
vitomista, häkilöimistä ja harjaamista. Työ
alkoi yleensä loka-marraskuussa, kun muut ulkotyöt
päättyivät, ja nämä työvaiheet
tehtiin yleensä saunan edustalla tai saunassa, missä
käsiteltäviä pellavia olikin pari päivää
kuivattu miedolla lämmöllä.
Pellavaloukulla tehtiin muokkauksen esivaihe,
"luiden" rikkominen, joka aiemmin oli tehty nuijilla
tai varstoilla. Tämän jälkeen päistäret
kaavittiin irti lihdalla, puisella välineellä jonka
kannessa tylsäreunainen rautakisko vastasi rungossa oleviin
rautaleukoihin. Lihtaamisen ohella päistäret voitiin
irrottaa myös vitomalla niitä isoa miekkaa tai veistä
muistuttavalla vitimellä; vasemmassa kädessä pidettävää
pellavasormausta lyötiin vitimellä. Kuidut jaoteltiin
häkilöimällä, jonka jälkeen tai sijasta
pellavat voitiin vielä harjata sianharjaksista tehdyllä
pellavaharjalla.
Joutopäivillä pellavaa käsiteltiin
vuonna 1974 Josefiina Järvisen johdolla. Vuonna 1977 Josefiina
Järvinen esitteli apulaistensa kanssa pellavankäsittelyä:
"Käsintehtyihin pellava-asusteisiin pukeutuneet työläiset
käsittelivät taitavasti vanhoja työkaluja. Loukutettiin,
vihdattiin, vihdottiin, häklättiin ja harjattiin niin
että säikeet pöllysivät". Samoilla Joutopäivillä
esiteltiin myös karkeakutoisen työpaidan, piikkospaidan
tekoa ja paikkausta.
|
Josefiina Järvinen harjaa
pellavia Joutopäivien perinnenäytöksessä
talomuseolla v. 1984 |
VILLOJEN
KERITSEMINEN, KARSTAAMINEN, KEHRÄYS
Lampaan merkitys suomalaisten hyötyeläimenä
näkyy jo rautakautisissa hautalöydöissä,
joista on löytynyt niin villakankaan jäännöksiä
kuin keritsimiäkin, jotka ovat olleet tavallisia naisten
"hautamyötäjäisiä".
Itä-Suomessa lampaat on keritty neljästi
vuodessa, Länsi-Suomessa kolmasti. Yksi lampaiden keritsemispäivistä
oli Kaisan päivä (25.11.), olihan Katariina lampaiden
suojeluspyhimys.
Syksyllä kesälaitumien jälkeen
keritty villa oli laadultaan parasta. Heikompaa oli joulun alla
keritty, ja huonolaatuisinta keväällä talviruokintakauden
jälkeen keritty villa. Vähitellen keritsemiskerrat
vähenivät kahteen, syksyllä navettaan pannessa
ja keväällä ennen laitumelle laskua.
Ennen keritsemistä lammas täytyi
pestä joessa, järvessä tai kaivolla, talvella
navetassa tai tuvassa. Lammas laitettiin saaviin, sen turkki
saippuoitiin kunnolla ja huuhdottiin hyvin, jonka jälkeen
lammas laskettiin juoksentelemaan, jolloin enin vesi valui pois.
Villa irrotettiin käsin keritsemällä
ja käsiteltiin karstoilla.
Jo rautakaudella osattiin kehrätä
lankaa värttinällä. Värttinä on 30-40
cm mittainen puupuikko, jota pyöritettiin oikean käden
etusormilla samalla kun vasemmalla kädellä nyhdettiin
kehruuainesta rullaksi kääritystä kuontalosta.
Kuontalo sidottiin kehräpuuhun, joka on ilmeisesti alkuaan
ollut suora keppi, jonka yläpäässä on saattanut
olla paksunnos liukumisen estämiseksi.
Ensimmäiset rukit saapuivat Suomeen 1500-luvulla, mutta
yleistyivät 1600-1700-lukujen vaihteessa. Alun perin rukit
olivat tuontitavaraa ja siksi kalliita. Kaikkien ulottuviin rukit
tulivat 1800-luvulla kun sorvaajat eli rukkivarvarit, rukintekijät,
saivat oikeuden toimia myös maaseudulla.
Rukkityyppejä on kolme; pystyrukki,
vinorukki ja pitkärukki, joista pystyrukki on ilmeisesti
saksalainen keksintö ja rukkityypeistämme vanhin. Yleisin
Suomessa käytetty, niinikään Keski-Euroopassa
kehitetty malli on kolmijalkainen vinorukki, jossa on vinoasennossa
oleva penkki ja siihen vinoon tuetut reidet. Pyörää
liikutetaan polkimella. Myöhäisin rukkityyppi on englantilainen
pitkärukki, jossa ei ole polkusinta, vaan pyörälle
annetaan vauhtia joko kädellä tai kammesta pyörittämällä,
mistä nimi käsirukkikin johtuu.
Rukilla kehrättäessä kuontalo
sidottiin lautamaiseen pitimeen, rukinlapaan. Villaa kehrättäessä
kuituja kierrettiin oikealla ja juoksutettiin vasemmalla kädellä,
jolloin vasen käsi kiersi ja oikea juoksutti lankaa. Hyvä
kehrääjä siirtelee käsiään samassa
tahdissa kuin lanka kiertyi rullaan, vaikka hänen piti samanaikaisesti
venyttää, puhdistaa ja tasoittaa lankaa. Kehrääjän
oli siirrettävä lankaa hampaasta toiseen sopivin väliajoin,
jotta rulla täyttyisi tasaisesti. Välillä sormia
täytyi kostuttaa vesiastiassa, jota pidettiin rukin vieressä.
Kehrätty lanka kieputettiin vyyhdelle.
Ilman välinettä langan kehiminen onnistui kiepittämällä
lanka kyynärpään ja peukalohangan väliin.
Yksinkertaisin ja laajalle levinnein apuväline on viipsinpuu,
haarapäinen keppi, jonka toisessa päässä
on poikkipuu. Viipsittävä lanka kuljetettiin haarukan
kautta vuoroon poikkipuun kumpaankin päähän.
Lankoja värjättiin talonpoikaisoloissa
kasveilla 1800-luvun puoliväliin, osittain myöhempäänkin.
Jonkin verran käytettiin myös apteekista tai kauppiaalta
hankituilla kemikaaleilla, joita tarvittiin esim. sinistä
ja punaista värjättäessä. Vanhempien tekstiilien
kansanomaisia värejä ovat olleet ruskea, keltainen
sekä vihertävät ja harmahtavat vivahteet. Itse
värjäys oli yksinkertaista työtä, tärkeintä
siinä oli puhtaus ja huolellisuus.
Värjättävä villa, lanka
tai kangas pestiin ennen värjäystä huolellisesti
ja huuhdottiin kahteen-kolmeen kertaan. Lankoja keitettiin pari
tuntia erilaisia syövyttäviä aineita sisältävässä
liuoksessa, jonka tarkoitus oli saada väri tarttumaan paremmin.
Tällaisia kiinnitysaineita olivat aluna, viinikivi ja kuparivihtrilli.
Myös muutamilla luonnonkasveilla, kuten suolaheinällä
ja eräillä liekokasveilla, oli väriä sitova
ominaisuus.
Olennaisin vaihe värjäämisessä
eli painamisessa oli väriliemen keittäminen, eli värien
irrottaminen kasveista. Jos värisävyt haluttiin pitää
kirkkaina, keittämiseen käytettiin tinaamatonta kupariastiaa,
sillä esim. rautapadassa painaminen muutti värisävyt
tummiksi. Langat sidottiin muutaman vyyhden nipuiksi, jotta niitä
oli värjäyksen aikana mahdollista käsitellä.
Ruskea väri saatiin koivunnaavalla,
suopursulla tai lepänkuorella, oliivinruskeaa katajanmarjoilla,
punaruskeaa oratuomen kuorilla. Kaunis ruskea värisävy
saatiin harmaalla sammalella.
Keltaista väriä saatiin värisauramon
kukista, vesiheinästä eli tähtimöstä
ja poimulehdestä, koiranputkesta, varhaiskesän koivunlehdistä,
tuomesta, omenapuun kuoresta, lepänlehdistä ja useimmista
liekokasveista. |